Att vifta med ett ordspråkligt trollspö samtidigt som man deklarerar innerliga fredsambitioner verkar vara lite av en icke-strategi. Tyvärr verkar folket i Vita huset vara omedvetna om detta. De senaste månaderna har visat att glödande deklarationer om politiska önskelistor verkar vara som en paj i himlen.
Det moderna Amerika har turen att länge ha åtnjutit lyxen att kunna välja och vraka mellan vilka strider man antingen engagerar sig i eller inte. Detta innebär att det finns väldigt få människor som går i maktens korridorer i Washington som har mycket av äkta, erfarenhetsbaserad förmåga när det gäller att hantera allvarliga angripare ansikte mot ansikte.
Till stor del har USA:s konflikter på senare tid genomförts på "by-proxy"-basis och det finns några mycket goda skäl till detta. Om USA öppet skulle involvera sig i bråk med Ryssland eller Kina, skulle det finnas en risk för att hela Nato-alliansen skulle dras med, och det skulle definitivt inte vara bra.
Frågan är hur länge sådana "proxy"-krig kan passera som sådana. Det kommer att komma en dag då sådana handlingar kommer att ses som "by-proxy" enbart på grund av en teknikalitet. När (till exempel) amerikansk ammunition faller på fiendens territorium, efter att ha avfyrats av amerikansk utrustning som används av personal som har utbildats specifikt av amerikanerna, blir "by-proxy"-argumentet allt svårare att sälja.
Livet för amerikanska militära ledare och deras många strateger har blivit ännu svårare när framstående politiker gör några ganska onödiga självmål. Att öppet skälla ut vänner och allierade är ett utmärkt exempel. Allt detta betyder egentligen bara att fienderna kommer att spetsa öronen, lyssna uppmärksamt och samtidigt uppgradera sin egen taktik som svar på att de får gratis underrättelser.
Att vädra politisk smutstvätt offentligt är inte bara ohyfsat, det är också dumt. Vad hände med gamla rutiner som att "hålla krutet torrt" eller att "spela med öppna kort"? Att flagga för militära mål och syften samtidigt som man signalerar hur långt (eller inte) man är beredd att gå för att uppnå sina militära mål är ett skolpojksfel.
Att avslöja röda linjer och begränsningar kan säkert vara till nytta för fienden. "Fienden" frossar utan tvekan i västvärldens indiskretioner samtidigt som de är upptagna med att formulera sina egna planer baserade på sådana uppenbart uppenbara strategiska anomalier.
Men vi har sett allt detta förut. De stora och de goda paraderar rutinmässigt bakom imponerande podier för att förklara för världen hur dygdiga de är genom att (säg) dra tillbaka styrkor från konfliktområden. De slår sig offentligt för bröstet samtidigt som de lovar att leverera segrar utan att sätta in några "västerländska kängor på marken". Skulle ett sådant scenario ens vara rimligt?
Den här typen av öppna mål uppmuntrar väl helt enkelt våra fiender? När västvärldens styrkor drar sig tillbaka från katastrofala konflikter återvänder personalen hem med löfte om att inga ytterligare truppinsatser kommer att ske. Med vetskapen om att det finns liten eller ingen västerländsk aptit på att upprepa militära förseelser försöker därför dåliga aktörer glatt att fylla tomrummet. Halvhjärtade löften om att på något sätt försvara västvärldens intressen utan att sätta in militär på marken innebär nu att Mellanöstern, och faktiskt världen i stort, befinner sig allt närmare en rad konflikter som sammantaget är mer än kapabla att leda världen in i ett fullskaligt krig.
Väst har gett bort ett trumfkort. Avskräckande. Västvärldens fiender vet att den bästa tiden att slå till är när vi anses vara som svagast, oavsett om denna svaghet beror på minskande militär förmåga eller en öppet uttalad ovilja att utnyttja det lilla som återstår.
Vi har sett några av ovanstående scenarier utspelas under det pågående kriget i Ukraina, särskilt när ukrainska styrkor (för första gången) gör intrång djupt in på ryskt territorium. Biden-administrationen har alltid offentligt insisterat på att amerikansk ammunition aldrig skulle falla på rysk mark. Nu, när de senaste ukrainska inringningarna av ryskt territorium tar fart, står det klart att amerikansk ammunition faktiskt faller på rysk mark. Och det är här faran ligger, eftersom detta utgör ett massivt rött skynke för en redan skummande rysk björn. Vad Kreml beträffar är Bidens löften om "nedtrappning" inte särskilt trovärdiga.
Från en ful konflikt till en annan. Med allt som har pågått mellan Israel och palestinierna finns det en oerhört listig spelare som sticker ut. Det är Iran.
Iran har makten att inte bara hota freden (den lilla fred som finns) i Mellanöstern utan utgör också ett hot mot den globala stabiliteten. Efter Israels mord på Hamasledaren Ismail Haniyeh balanserar Mellanöstern nu på ett ännu större bråddjup, och världen väntar på att få se vilken karaktär och intensitet eventuella iranska repressalier kan komma att få. Till skillnad från den babblande och podiumspelande västliga eliten är Teheran en mycket mer listig spelare. I stället för att låta sina kostymklädda och fotbeklädda ledare kråma sig bakom vapenprydda podier spelar Iran ett mycket mer sofistikerat spel. De håller munnen ordentligt stängd. De spelar smarta tankespel och mals ner sina fiender psykologiskt.
Biden har ett tydligt budskap till Teheran när det gäller potentiella repressalier. "Gör det inte!". Men "gör det inte" är lite som Biden själv - en gammal pärla som har förlorat mycket av sin glans. Biden utfärdade exakt samma instruktion så sent som i april förra året. Då kom den enkla "gör det inte"-varningen strax innan hundratals drönare och missiler avfyrades djupt in på israeliskt territorium.
Det är svårt att undvika slutsatsen att Teheran verkligen har kört ringar på vattnet med västvärlden. Trump drog sig ur Obamas kärnenergiavtal bara för att ersätta det med sanktioner. Två år senare förespråkade Trump att Qasem Soleimani, en iransk terrorstrateg, skulle dödas. Men allt detta lyckades inte bromsa Irans framsteg mot att bygga kärnvapen. Det enda man gjorde var att stoppa tillförseln av resurser till Irans proxymiliser (som Hamas och Hizbollah). Men inte länge till.
Iran ser eftergivenhet som svaghet. Ayatollan går sällan miste om gyllene tillfällen.
Biden påskyndade försoningen genom att släppa 16 miljarder dollar av tidigare frysta iranska tillgångar strax före de tragiska händelserna den 7 oktober. Även efter de ökända Hamas-attackerna lättade Bidens Vita hus ytterligare på sanktionerna så att Iran fick tillgång till ytterligare 10 miljarder dollar. Regimen i Teheran reagerade på ett helt motsatt sätt än vad Vita huset hade förväntat sig.
Är det rättvist att dra slutsatsen att Biden har kommit till de sista dagarna av sitt presidentskap och faktiskt har lyckats överglänsa sitt kaotiska tillbakadragande från Afghanistan 2021.
Det råder ingen tvekan om att vår värld är i uppror. Både kineserna och ryssarna verkar uppmuntrade av Washingtons klantiga tendenser medan USA fladdrar fram och tillbaka mellan presidenter och visar upp sina egna interna ideologiska skillnader.
Tillbaka på marknivå lämnas USA:s enda verkliga allierade i Mellanöstern att försvara sig själv utan hjälp från Washington.
Samtidigt avancerar en farlig, ondskefull och förtryckande teokrati som råkar vara sängkamrater med både Peking och Moskva snabbt till att bli en kärnvapensupermakt mitt i hjärtat av en smältdegel i Mellanöstern. Om inte bara detta är skäl till oro, vad är det då?
Douglas Hughes is a UK-based writer producing general interest articles ranging from travel pieces to classic motoring.
![](/img/placeholder.png)